Drømmen om at blive borger i kosmos fødtes her-
- for over to årtusinder siden i byen Alexandria -
- opkaldt efter og grundlagt af dens døde erobrer Alexander den Store.
Ptolemæerne, de konger, som arvede den egyptiske del af Alexanders rige -
- byggede dette bibliotek og den tilhørende forskningsafdeling.
Hverken før eller siden har der vist været en regering -
- der var villig til at bruge så meget af sin BNP på at opnå viden.
Og det betalte sig virkelig. Hvert skib, der kom til Alexandrias havn -
- blev gennemsøgt for bøger man kunne kopiere og gemme -
- i det da største bibliotek på Jorden.
Her kunne en af bibliotekarerne, Eratosthenes -
- udregne Jordens korrekte størrelse og opfinde geografi.
Pythagoras... Hypatia...
Euklid.
Euklid fremlagde geometriens grundregler -
- i en lærebog, der blev brugt i 2300 år.
Bibelens Gamle Testamente stammer fra græske oversættelser lavet her.
De oprindelige manuskripter til græske komedier og dramaer -
- poesi, videnskab, ingeniørkunst, medicin og historie...
Hele den antikke civilisations vidensbase blev opbevaret her.
Kilderne er uenige om antallet af skriftruller.
De går fra 500.000 værker til næsten en million.
Og alt det er blot en lille smule af den information, som I har -
- inden for rækkevidde lige nu.
Vor arts samlede viden -
- vor eget elektroniske alexandriske bibliotek i-
- kan tilgås af alle med det rette apparat, interesse og frihed til at gøre det.
Sådan var det ikke i Alexandria. Her tilhørte kundskaben eliten.
Så i 300-tallet e. Kr. -
- da pøbelen kom for at ødelægge biblioteket og antikkens genialitet-
- var der ikke forsvarere nok.
Hvad sker der mon, næste gang pøbelen kommer?
Vi er nået langt sammen. Vi er rejst fra atomets hjerte -
- og til den kosmiske horisont.
Fra tidernes begyndelse til den fjerne fremtid.
Vi er vist klar til at udføre et eksperiment.
Dette eksperiment kræver ikke noget laboratorium.
Man kan gøre det i hovedet.
Det kaldes for et tankeeksperiment.
Vælg en stjerne. En af de hundrede milliarder stjerner i Mælkevejen -
- der er blot én af hundrede milliarder galakser i det kendte univers.
Den stjerne, eller den. Okay, den her.
Omkring den kredser snesevis af planeter og måner.
Tænk, hvis der bor en intelligent art på en af dem.
En af ti millioner livsformer på den planet.
En undergruppe af den art tror, at de ved alt.
Deres verden er universets centrum. Et univers, der er skabt til dem.
De ved alt, hvad de behøver at vide om det. Deres viden er fuldstændig.
Hvor alvorligt ville I tage deres påstand?
Vores forfædre troede, at universet var skabt for dem.
Man antog, at vi var i centrum.
Det ser da ud, som om Solen og stjernerne drejer rundt om os.
Vi siger, at solen "står op."
Vore sprog, myter og drømmes opbygning er fra den før-videnskabelige tidsalder.
Dette er vores planet, som man kendte den, lige før Columbus sejlede ud.
Denne første globus var det sidste skrig, da Martin Behaim lavede den i 1492.
Som alle andre mente han, at geografipuslespillet var færdigt.
Der var tre kontinenter: Europa, Afrika, og Asien.
Mellem dem fandtes kun verdenshavet.
Behaim anede ikke, at Nord- og Sydamerika eksisterede.
Det er let at grine ad i dag, ikke?
Men faktum er, at Martin Behaim vidste mere om sin verden, Jorden -
- end vi ved om vores, universet.
En nylig lektion i ydmyghed vil illustrere det.
I 1912 foretog Victor Hess en række rejser i himlen over Østrig.
Han fandt det, som forskere elsker højest:
Et mysterium, som videnskaben endnu ikke kunne forklare.
Endnu i dag, et århundrede senere -
- mangler vi en fuldstændig forklaring på det, Hess fandt.
Man havde nyligt opdaget en ny slags energi: Radioaktivitet.
Grundstoffer som radium udsendte det, men det var også i luften -
- langt fra radioaktive sten. Det var overalt.
Hvor kom den mærkelige energi dog fra? Ingen vidste det.
Hess antog, at den kom ovenfra.
For at teste hypotesen, tog han strålingsdetektorer med langt op.
Under en farlig færd i en brintballon -
- nåede han over fem kilometer op i luften.
Da han nåede den tynde og kolde øvre atmosfære...
... var strålingen over dobbelt så stærk som på landjorden.
Strålingen måtte komme ovenfra. Derfor var den svagere på landjorden.
Jordens atmosfære absorberede det meste.
Nogle troede, at den kom fra Solen.
For at afprøve den tese foretog Hess en opstigning samtidig med en solformørkelse.
Men solformørkelsen påvirkede ikke strålingen.
Hess fandt også, at strålingen var lige så stærk ved nat som ved dag.
Det kom ovenfra, men ikke fra Solen.
Hess vidste ikke, at solvinden ikke bevæger sig så hurtigt.
Af de forkerte grunde drog han den rette konklusion.
Hess havde opdaget kosmisk stråling, subatomiske partikler -
- som færdes gennem universet næsten med lysets hastighed.
Uden vores atmosfæres beskyttelse ville de være dødelige.
Nogle kosmiske stråler bærer på lige så stor energi som en geværkugle.
Det tog årtier at spore strålerne tilbage -
- til en ufatteligt voldsom død.
De kosmiske stråler, som Victor Hess opdagede over Østrig -
- var en gåde for forskerne.
Radioaktivitet i mineraler, såsom uranmalm, stammer fra atomer, der desintegrerer.
Men kosmiske stråler havde andre egenskaber.
De var meget stærkere end noget, man kendte til på Hess tid.
I to årtier spekulerede forskerne over, hvad der dog forårsagede dem.
Og så kom Fritz Zwicky.
Den mest geniale mand, I aldrig har hørt om.
I 1933 opdagede han og en kollega, at nogle stjerner-
- blev lige så lyse som deres galakse i nogle uger, før de svækkedes.
Fritz Zwicky var den første, der forstod, hvad der skete.
Han konkluderede, at det er sådan, en massiv stjerne dør.
Den sprænger sig ud i rummet.
Han kaldte denne stjernedød en supernova.
Han forudsagde, at stjernen ville krympe -
- fra 1,5 millioner kilometer i diameter til 15.
Liget ville være så kompakt at et eneste korn -
- ville veje lige så meget som Keops-pyramiden.
Det ville næsten udelukkende bestå af atomarpartikler kaldet neutroner.
Så han døbte de bizarre objekter neutronstjerner.
35 år efter, at han forudsagde dem -
- begyndte astronomerne at finde dem.
Såkaldte pulsarer snurrer hurtigt og udsender regelmæssige stød af stråling.
Supernovaer og neutronstjerner står for megen kosmisk stråling -
- men ikke den mest energirige.
Videnskaben kan endnu ikke forklare dem, og det er helt i orden.
Det er det gode ved videnskab. Vi behøver ikke foregive, at vi har alle svarene.
Zwicky antog også, at en galakses tyngdekraft-
- får rummet omkring den til at fungere som en linse.
Det forvrænger og forstærker lys fra alle galakser lige bag den.
Derfor kan man se flere billeder af den samme galakse fra Jorden.
Den er deformeret som i et spejl i det mystiske hus.
40 år efter den forudsigelse begyndte vi også at finde dem.
Zwicky gjorde endnu en opdagelse i 1930'erne.
Han studerede galakser i Coma-hoben -
- og så noget mærkeligt ved deres måde at bevæge sig på.
Galakserne bevægede sig for hurtigt.
Så hurtigt, at de burde flyve fra hinanden.
Galaksernes stjerner havde for lidt tyngdekraft til at holde dem sammen.
Zwicky mente, at noget andet bandt dem til hinanden.
Den mystiske komponent -
- måtte veje 50 gange mere end stjernerne selv.
Men ingen lagde vægt på det. Det var bare endnu en af Zwickys skøre ideer.
I vores solsystem bevæger den inderste planet Merkur sig -
- meget hurtigere end den yderste planeten, Neptun. Logisk nok, ikke?
Jo hårdere man trykker eller hiver, jo hurtigere går det.
Solens tyngdekraft svækkes med afstanden -
- så planeter, der er fjernest fra Solen, bevæger sig langsommere.
Alle forventede, at de ydre stjerner i en galakse ville opføre sig på samme måde.
De fleste stjerner er i midten.
Så deres samlede tyngdekraft trækker i andre stjerner -
- ligesom Solen trækker i planeterne.
Men i 1970'erne, da Vera Rubin studerede Andromeda-galaksen -
- opdagede hun, at de ydre stjerner ikke fulgte den regel.
Ulig de ydre planeter i Solsystemet -
- bevægede de ydre stjerner sig med samme hastighed -
- som stjernerne længere inde.
Og de bevægede sig meget hurtigere end ventet. "Mærkeligt," tænkte Vera.
"Det må være noget med Andromeda-galaksen."
Så hun så på en anden galakse. Det var det samme.
Og endnu en. Vera studerede 60 galakser -
- og alle så ud til at overtræde tyngdeloven, fysikkens grundprincip.
Efter en indledende og sund skepsis -
- så hendes kolleger efter og forstod, at Vera havde ret.
Ikke at Isaac Newton misforstod tyngdekraften.
Vera havde opdaget, at tyngdekraften fra noget enormt og usynligt -
- tvang stjernerne, til at bevæge sig hurtigt.
Og så kom nogen i tanker om skøre, gamle Fritz Zwicky...
...og den ukendte kilde til tyngdekraft -
- som han havde kaldt "mørkt stof" i 1933.
Vera Rubin havde bekræftet et nyt og meget større kosmos.
Ligesom det, vi troede, vi kendte, var det fuldt af mysterier.
Mørkt stof er umuligt at observere bortset fra dets tyngdekraftspåvirkning -
- der gør, at synlige stjerner og galakser bevæger sig hurtigere.
Dets egenskaber er endnu et mysterium.
Rubin havde beviser på et usynligt univers -
- som var næsten ti gange større, end vi troede.
Det var, som havde vi stået på en strand om aftenen -
- og troet, at bølgeskummet var det eneste, der fandtes ved havet.
Vera Rubin kiggede på stjernerne og indså, at de kun var skummet på bølgerne -
- og at den største del af havet endnu var ukendt.
Men vent. Det bliver vildere endnu.
Vores galakse Mælkevejen, et par hundrede milliarder stjerner-
- samt gas- og støvskyerne, fra forsvundne og kommende stjerner-
- og en 100 milliarder andre galakser-
- inklusive de utallige milliarder billioner af planeter, måner og kometer-
- er kun fem procent af det, der faktisk er der.
For der er et større uløst mysterium end mørk stof, nemlig mørk energi.
Den er en endnu større del af kosmos og driver dets ekspansion.
Og det var Fritz Zwickys supernovaer, der viste os dens eksistens.
I ét scenarie forbruger en stjerne al sin egen kernekraft.
Så falmer den og kollapser under sin egen tyngdekraft.
Stjernen ekspanderer i en enorm eksplosion.
Og efterlader sig en neutronstjerne eller et sort hul.
Eftersom en stjernes masse kan have en stor spændvidde -
- kan dens lysstyrke som supernova også variere.
Man kan ikke sige, hvor langt væk den er, ved at se på lysstyrken.
En nærmere liggende supernova -
- er måske lige så lys som en, der var stærkere, men ligger længere væk.
Men der er findes anden type supernova, der kun har én styrke.
Det er afslutningen på en voldelig tango -
- som danses mellem en kæmpestjerne og en dværgstjerne.
Når de går i kredsløb tæt på hinanden -
- fælder kæmpen sit ydre lag af gas over på dværgen.
Når den ekstra vægt bliver for meget for den -
- detonerer dværgen som en gigantisk termonuklear bombe.
Nogle uger skinner sådan en supernova -
- lige så stærkt som alle stjerner i dens galakse.
Sådan en supernova har altid det samme energiniveau.
Den er cirka fem milliarder gange stærkere end vores sol.
Med store teleskoper kan vi se dem i galakser på meget stor afstand.
Nær kanten af det, vi overhovedet kan se af universet.
Eftersom disse supernovaer har samme styrke -
- er de ideelle værktøjer til at måle afstande til universets overdrev.
Vi kalder dem standardlys.
I 1929 opdagede Edward Hubble, at universet ekspanderer.
At fjerne galakser driver fra hinanden.
Senere opdagede vi, at det begyndte for 14 milliarder år siden -
- med universets eksplosive fødsel: "Big Bang."
Alle antog, at ekspansionen ville aftage -
- på grund af tyngdekraften i alle universets dele.
Med tilstrækkelig meget mørkt stof, ville ekspansionen til sidst stoppe -
- og så ville universet trække sig sammen.
Til sidst ville alt kollapse i et "Big Crunch."
Men hvis universet havde mindre mørkt stof -
- ville ekspansionen fortsætte for evigt, men langsommere og langsommere.
To forskergrupper observerede supernovaer i fjerne galakser.
Det viste sig at blive endnu et "det var da mærkeligt"-øjeblik.
I 1998 kom begge hold til samme konklusion uafhængigt af hinanden.
Ekspansionen sagtner ikke farten. Den øger farten!
Det betyder, at universet vil ekspandere i al evighed.
Det synes at være en kraft, der overtrumfer tyngdekraften på den store skala -
- og skubber kosmos fra hinanden.
Det meste af universets energi er forbundet til denne ukendte kraft.
Vi kalder det "mørk energi."
Men det navn er, ligesom mørkt stof, bare et kodeord for vores uvidenhed.
Det gør ikke noget ikke at kende alle svar.
Det er bedre at tilstå uvidenhed end at tro på potentielle forkerte svar.
At foregive, at man ved alt, lukker døren for det, der er derude.
I aften sejler vore skibe ud på mere eksotiske have.
Kom med mig.
Kun to Jord-skibe har vovet sig ud i det interstellare rums mørke ocean.
Historiens længste odyssé begyndte i 1977.
NASA's Voyager 1 og 2.
De bevæger sig med en hastighed på cirka 65.000 kilometer i timen.
De gav os det første nærmere kig på Jupiters røde plet.
En orkan tre gange så stor som hele Jorden -
- og som har stået på, i alt fald siden 1644 -
- hvor den sås første gang.
Den kan snildt være tusinder af år gammel.
Voyager opdagede den første aktive vulkan på en anden klode -
- nemlig på Jupiters måne lo.
Og et hav under månen Europas isdækkede overflade -
- med mindst dobbelt så meget vand, som vi har på Jorden.
Voyager vovede at flyve henover Saturns ringe -
- og afslørede, at de bestod af hundreder af tynde bånd af snebolde.
På Saturns store måne Titan -
- opdagede Voyager en atmosfære fire gange tættere end Jordens.
Det tydede på, at der var kulbrintehave på Titan.
Dette blev senere bekræftet.
Voyager 2 gav os det første billede af den yderste planet, Neptun.
Der blæser vindene med 1600 kilometer i timen.
Dens måne Triton har gejsere af kogende kvælstof-
- som spyr otte kilometer op.
Voyager gennemførte sin mission til de ydre planeter-
- men dens rejse ud i mørket var kun lige begyndt.
35 år efter opsendelsen blev Voyager 1 vores første rumfartøj -
- der nåede ud i ukendte vidder.
Solen skyder hele tiden ladede partikler ud i alle retninger.
Med 1,6 millioner kilometer i timen -
- blæser denne solvind en enorm magnetisk boble -
- heliosfæren, som når hinsides de ydre planeter.
Den trykker mod gasserne i det interstellare rum.
Det er en grænse, hvor den ene slutter, og den anden begynder.
Voyager 1 rapporterede, at dens detektorer blev bombarderet-
- af tiltagende stråling. Vi lærte først da, hvor det interstellare hav begynder.
Voyager 1 fortsatte hinsides den grænse, vi aldrig før havde passeret.
Heliosfæren beskytter os mod dødelig kosmisk stråling.
Når solvindene raser, vokser beskyttelseszonen.
I roligt solvejr krymper den.
Når en stjerne i en nabogalakse bliver til en supernova...
...presser resterne af stjernen heliosfæren mod Solen.
Er den stærk nok til at presse den mod Jorden -
- får vores planet et radioaktivt bad af supernova-rester.
Heldigvis sker det ikke særlig tit.
Sidste gang var for cirka to millioner år siden.
En nabostjerne eksploderer en million år, før mennesket eksisterer.
Hvordan kan vi så vide det?
Fordi den døende stjerne efterlod spor langt under havets overflade.
Mangan-klumper, små sten som denne her -
- ligger spredt over store dele af havbunden.
De vokser meget langsomt.
En millimeter... på en million år.
Lag på lag.
Disse knolde vokser sammen med bakterier-
- ved at optage mineraler, der er opløst i havvandet.
En supernova producerer en radioaktiv type jern -
- der adskiller sig fra alle naturlige processer på Jorden.
Forskere fandt spor af det jern i et tyndt lag lige under overfladen af klumperne.
De brugte klumpens væksthastighed til at datere dette lag -
- og koblede det til en stjerne, der døde for æoner siden.
Forskellen mellem blot at se en lille sten -
- og så at aflæse kosmos' historie i den -
- er videnskab.
Det interstellare hav er mørkt og dybt.
Her er solen blot den lyseste stjerne på himlen -
- men Voyager 1 og 2 kommunikerer regelmæssigt med NASA.
De kommunikerer over de lystimer, der adskiller dem fra hjemhavnen.
Ingen andre menneskeskabte ting har været så langt væk hjemmefra.
Selv når de ikke længere kan reagere på vores kommando -
- vil den sidste og længste del af Voyagers mission begynde.
I 1979, da begge Voyager-sonder nåede til Jupiter -
- slyngede planetens gigantiske tyngdekraft dem ud af Solsystemet -
- og sendte dem på rejse ud blandt stjernerne i vores galakse.
Carl Sagan indså, at Voyager 1 og 2 -
- gav os to fribilletter til noget, der nærmer sig evigheden.
Han samlede et hold for at sende et budskab til de civilisationer -
- som måske en dag støder på de drivende rumsonder.
For 26 århundreder siden skrev den assyriske konge Esarhaddon:
"Jeg lod monumenter lave i bronze og inskriptioner i brændt ler."
"Jeg lagde dem i fundamentet for fremtiden."
Disse hieroglyffer fortsætter den oldgamle tradition.
Der står på ydersiden af en besked -
- der skal læses af væsner fra andre verdener og tider.
Hvad kan vi have tilfælles med en udenjordisk civilisation -
- med dets helt egen udviklingshistorie -
- som er så avanceret, at de kan afpatruljere det interstellare rum?
I hvert fald én ting:
Et universelt sprog - videnskab.
At undslippe tyngdekraften er svært.
Det kosmiske hav kan kun besejles, hvis man taler fysik og matematik.
Brint er universets mest almindelige grundstof.
Elektronen i et brintatom skifter retning med en konstant frekvens.
Brintatomer er som små ure.
Tik-tak.
Nu har vi en tidsenhed tilfælles med de udenjordiske.
Det er praktisk til næste del af meddelelsen.
Her er vores returadresse.
Pulsarer, roterende neutronstjerner udsender regelmæssige bølger -
- som man kan stille uret efter.
Solen er midt på kortet -
- og linjerne peger på de 14 nærmeste pulsarer.
En enkel kode giver hver pulsar en unik frekvens -
- med brintatomet som ur -
- så rumvæsnerne kan bruge det til at finde Voyagers hjemstjerne.
De kan også se, hvornår den er blevet opsendt.
Det er vigtigt, for Voyagers plade skal holde i 1.000 millioner år.
Forestil jer, at I er udenjordiske arkæologer.
En ting er fisket op af det interstellare hav.
Den er lavet af væsner, der levede for en milliard år siden.
Hvad ville I tro om dem og deres klode?
De har sendt deres musik -
- og hilsener på 59 menneskesprog.
Hej, fra børnene på planeten Jorden.
Samt et hvalsprog.
Og en lydfortælling, som omfatter en opsendelse af en Saturn V-raket-
- en mors første ord til en nyfødt...
Så, så... Vær nu en god dreng.
... hjernebølgerne hos en nyforelsket ung kvinde...
...og lyden af en pulsar.
Alt det vil leve i en milliard år.
Hvor længe er en milliard år?
Hvis man komprimerer alverdens tid siden Big Bang -
- universets eksplosive fødsel til ét jord-år -
- er en milliard år cirka en måned af det år.
Hvad skete der på Jorden for en milliard år siden?
En stor del af Jordens landmasse bestod af superkontinentet Rodinia.
Det var en ufrugtbar ørken uden dyr eller planter.
Atmosfæren indeholdt for lidt ilt til at skabe et ozonlag.
Derfor forhindrede UV-strålerne livet i at brede sig på landjorden.
Rodinia lignede nok mere Mars end nutidens Jord.
Verdenshavet skabte regnskyl, der forårsagede oversvømmelser.
Gletsjere dannedes -
- og deres langsomme fremfærd gav landjorden nye former.
Encellede organismer dominerede havene -
- men nogle eksisterede i kolonier kaldet mikrobielle måtter-
- og de første flercellede organismer skulle snart udvikles.
Og hvordan vil Jorden være om en milliard år?
Længe efter at byerne, pyramiderne og Rocky Mountains er eroderet til støv?
Der er få ting, vi kan sige med sikkerhed om en så fjern fremtid.
Vi kan kun være sikre på -
- at Jorden, som vi kender den vil være så forandret -
- at vi knap nok vil kunne genkende vores hjem.
Men selv om 1.000 millioner år -
- vil noget af det, vi var, og den musik, vi lavede i det fjerne forår -
- leve videre.
I den fjerne fremtid vil Solen have bevæget sig fire gange -
- rundt om vores galakses centrum.
Og Voyager-sonderne vil være rejst langt væk fra Solen.
Carl Sagan var del af Voyager lmaging Team.
Det var hans ide, at Voyager skulle tage et sidste billede.
Generationen før havde en astronaut på den sidste Apollo-færd til Månen -
- taget et billede af hele Jorden. En planet som en verden uden grænser.
Det blev et ikon for den nye bevidsthed.
Carl indså, hvad næste skridt var.
Han overtalte NASA til at rette Voyager 1's kamera tilbage mod Jorden -
- når sonden passerede Neptun, for at se hjemad en sidste gang -
- på det, han kaldte -
- "Den Blege, Blå Prik."
Det er her. Det er vores hjem. Det er os.
På den har alle, du elsker, alle, du kender-
- alle, du har hørt om, alle de mennesker, der har eksisteret-
- levet deres liv.
Vores sammenlagte glæder og lidelser-
- tusindvis af selvsikre religioner, ideologier og økonomiske doktriner-
- hver en jæger og samler-
- hver en helt og kryster, hver en skaber og ødelægger af civilisation -
- hver konge og bonde -
- hvert eneste forelskede par, hver en mor og far-
- hvert håbefulde barn, alle opfindere og opdagere -
- hver en lærer af moral, hver en korrupt politiker-
- hver en superstjerne, hver en øverste leder-
- hver en helgen og synder i vores arts historie -
- levede der, på et støvkorn, der hænger i en solstråle.
Jorden er en meget lille scene -
- på en enorm kosmisk arena.
Tænk på alt det blod, generaler og kejsere har udgydt-
- så de i ære og triumf kunne blive herrer i et øjeblik -
- på en brøkdel af en prik.
Tænk på den uendelige grusomhed, indbyggerne i ét hjørne af den pixel-
- udsatte de knapt synlige indbyggere i et andet hjørne for.
Hvor tit de misforstår hinanden, hvor ivrige de er for at dræbe hinanden -
- hvor stærkt deres had er.
Vore holdninger, vores overvurderede selvværd-
- og den illusion, at vores plads i universet er særlig -
- udfordres af dette punkt af blegt lys.
Vores planet er en ensom prik -
- i det store, favnende kosmiske mørke.
I vores ubemærkethed i dette enorme rum -
- er der ingen tegn på, at hjælpen kommer udefra -
- og redder os fra os selv.
Jorden er den eneste klode, vi kender indtil nu, som huser liv.
Der er ingen andre steder, i al fald i nærmeste fremtid, vores art kan migrere til.
Besøge? Ja. Bosætte sig? Ikke endnu.
Hvad man end synes om det, er det her på Jorden, at vi må kæmpe.
Det er sagt, at astronomi gør en ydmyg og giver viljestyrke.
Måske er der ingen bedre illustration af menneskers tåbelige indbildskhed-
- end dette fjerne billede.
Mig understreger det, at vi må være venligere mod hinanden -
- og bevare og værne om den blege, blå prik.
Det eneste hjem, vi har kendt.
Hvordan kunne vi små væsner, der lever på det støvkorn -
- nogensinde finde ud af at sende rumskibe ud i Mælkevejen?
For kun få århundreder siden, et sekund i kosmisk tid-
- vidste vi intet om, hvor eller hvornår vi var.
Uvidende om resten af kosmos beboede vi et lille fængsel-
- et lille univers i en nøddeskal.
Hvordan kunne vi undfly det fængsel?
Det skyldtes generationer af søgere, der levede efter fem enkle regler:
Anfægt autoriteterne.
Ingen ide er sand, bare fordi nogen siger det, herunder jeg.
Tænk over det selv.
Anfægt dig selv.
Tro ikke på noget, bare fordi du ønsker det.
At tro på noget gør det ikke sandt.
Afprøv hypoteser med observationer og eksperimenter.
Overlever en foretrukken hypotese ikke en prøve, er den forkert.
Lad det ligge. Følg beviserne. Uanset hvor de fører hen.
Har man ingen beviser, skal man ikke udtale sig.
Og det måske allervigtigste:
Husk, at du kan tage fejl.
Selv de bedste forskere har taget fejl af og til.
Newton, Einstein og alle andre store forskere gennem tiderne -
- har alle begået fejl. Naturligvis. De var jo mennesker.
Videnskaben forhindrer os i at narre os selv-
- og hinanden.
Har forskere kendt til synd?
Selvfølgelig.
Vi har misbrugt videnskab, ligesom alle andre redskaber, der findes.
Det er derfor, vi ikke har råd til at lægge det i hænderne på et magtfuldt fåtal.
Jo mere videnskab tilhører alle, jo mindre risiko for, at den misbruges.
Disse værdier underminerer fanatisme og uvidenhed.
Universet er trods alt mest mørkt, med små øer af lys.
At kende Jordens alder, afstand til stjernerne eller livets udvikling -
- spiller det nogen rolle?
Det afhænger lidt af, hvor stort et univers, man vil leve i.
Nogle vil have det småt. Det er fint og forståeligt nok.
Jeg kan lide det store.
Når jeg tænker rigtigt efter gør det mig opstemt.
Når jeg får den følelse, vil jeg vide, at det er virkeligt.
At der ikke bare sker i mit hoved.
Sandheden er vigtig. Vores fantasi er ingenting -
- sammenlignet med naturens fantastiske virkelighed.
Jeg vil vide, hvad der findes på de mørke steder.
Og hvad skete der før Big Bang?
Hvad ligger der bag den kosmiske horisont? Hvordan opstod liv?
Er der andre steder i kosmos hvor stof og energi har fået liv-
- og bevidsthed?
Jeg vil kende mine forfædre, dem alle sammen.
Jeg vil være et stærkt bindeled i generationernes kæde.
Jeg vil beskytte mine børn og de kommende tidsaldres børn.
Vi legemliggør kosmos' lokale øjne, ører, tanker og følelser.
Vi er begyndt at lære om vores oprindelse -
- stjerners og stofs evolution.
Vi følger den lange vej, der førte det til bevidsthed.
Vi og andre levende ting på denne planet -
- bærer en kosmisk evolutionsarv, som omfatter milliarder af år.
Hvis vi tager den viden alvorligt, og kender og elsker naturen, som den er -
- vil vi blive husket som stærke led i livets kæde.
Og vores børn vil fortsætte denne søgen.
De vil se på vore vegne, som vi har set for vore forgængere -
- og opdage undere, ingen endnu har drømt om -
- i kosmos.